![Smile :)](./images/smilies/icon_smile.gif)
![Smile :)](./images/smilies/icon_smile.gif)
![Smile :)](./images/smilies/icon_smile.gif)
![Smile :)](./images/smilies/icon_smile.gif)
1.diel
Táto informačná tabuľa k autobusu č.45, sľubovala, že sa dostanem ďaleko, za hranice, do iného štátu. Sadla som si na lavičku vedľa tej tabule a pozorovala ľudí ako prichádzali a stavali sa do radu. To ma jediné udržovalo v domienke, že autobus čoskoro príde a tento horor sa skončí. Neobťažovala som zdvihnúť hlavu k veľkým nástenným hodinách. Tak by som iba videla koľko času ubehlo od môjho úteku. Ktovie či rodičia vedia, že tentoraz to nie je také ako vždy. Kto sa nevyhrážal svojim rodičom útekom? Keď som aj vyhrážku naplnila, vybehla som z dverí a skončila niekde v bare dokým ma nevyhodili na záverečnú. Tentoraz to bolo iné, všetko bolo iné. Vedela som, že sa už nikdy nevrátim. Do tašky som hodila veci, ktoré som potrebovala na útek z tejto krajiny. Pas, občiansky preukaz, ukradla rodičom peniaze a posledný krát zabuchla dvere bytu, kde som bývala.
Autobus prišiel a zdvihla som sa z lavičky. Pár ľudí ku mne otočilo hlavu, akokeby si ma doteraz nevšimli. Už som si na to zvykla, že ma ľudia podvedome vymazávajú z okolia. Postavila som sa na koniec dlhej rady. Keby som nesedela na lavičke, tak by som mohla byť na začiatku tej rady. Ale to som nebola ja. Mať cieľ byť prvá? Mať cieľ si chytiť dobré miesto?
Čakanie ubehlo ako voda. Vystúpila som po schodíkoch k vodičovi, koberec na zemi bol už ošúchaný a zodratý od všetkých ľudí ktorý po ňom prešli. Dopadnem aj ja tak?
„Kam to bude?“ Spýtal sa ma šofér pomaly a zrozumiteľne. Ľudia predpokladajú, že keď nie som bielej rasy ako oni, moja Slovenčina je biedna a nerozumiem každému druhému slovu.
„Kiev“ Viečka mi od únavy padali. Tlmené svetlo v autobuse ma ešte viac unavovalo.
Šofér otvoril ústa a potom ich zatvoril, keď som mu podala bankovky a ukázala pas. Vytlačil mi lístok a pustil ma dnu. Ľudia ma pozorovali a automaticky si na miesta vedľa seba pokladali svoje tašky, aby som náhodou nemala úmyseľ si k ním sadnúť. Keby som mala v sebe nejaké posilnenie aj by som na nich nakričala, že k ich bielym tupým ksichtom si nesadnem. Našla som jednú dvojsedačku vzadu, ktorá bola voľná. Oprela som sa o špinavé okno a pozerala von. O svoju tašku som sa báť nemusela. Každý aj tak predpokladal, že v nej nič nemám a ku mne by si nikto nesadol aj keby bol plný autobus.
Pozrela som na svoj obraz v okne a moje myšlienky zabehli k môjmu detstvu. Už v škôlke som vzdala presviedčania detí, že moje vlasy sú leské, rovné a čierne, nie neumyté a lepkavé. Na moje presviedčanie, že to môžu skúsiť dotykom, to nikto nikdy neskúsil. Moji rodičia vlastnili „Ten číňanský obchod“, čo ma stavalo na koniec spoločnosti. Každý ohŕňa nos nad kupovaním z takýchto obchodov, ale nie všetci oddolajú lacným cenám. Aj tak v škole, potom iba ja vidím, že tie ich oblečenia nie sú zo značkových obchodov, ktorými sa všetci oháňajú, ale z obchodu mojich rodičov. Tí pár krát do mesiaca dostávali za pár stoviek celý kontajner oblečenia, ktoré potom predávali. Neboli chudobní, ani bohatí. Ale nechcela som na nich myslieť.
Autobus sa konečne pohol a krajina ubiehala. Nečakala som žiadne vzrušenie, že konečne opúšťam toto peklo. Ani žiadne neprišlo. Bol večer a pred nami celonočná cesta. Postupne sa mi zatvárali oči a objavovali sa mi spomienky.
Chcela som mať kamarátov, to bol jediný dôvod prečo som im pomáhala. Ponúkli mi, že môže ísť s nimi ak im kúpim marihuannu všetkým naraz. S chlapíkom, čo som ho poznala, som sa dohodla na stretnutí a že beriem tentoraz oveľa viac. Samozrejme, dali mi prachy ale ja som niesla ten risk. Všetko prebiehalo v pohode ako vždy. Stretli sme sa neďaleko vlakovej stanice. Chlapík mal vždy iné auto aby ho nikto nemohol vystopovať. Tentoraz mal červenú embéčku, akých je na Slovensku tisíce. Keď ma zbadal, vyšiel z tieňa v ruke držiac sáčok od Tesca. Podala som mu prachy a pozrela do sáčika či ma neokráda. Zrazu som začula krik a húkanie sirén. Oslepili ma svetlá a hneď som tušila čo sa stalo. Tí babráci to na mňa našili. Policajti zavreli chlapíka a ja som šla tiež na stanicu. Vypočúvali ma. Povedala som, že to bolo pre kamarátov a naozaj som nevedela čo tam bolo. Pustili ma domov a povedali, že budem proti chlapíkovi svedčiť. Pred domom ma čakali, tí pre ktorých som to kupovala. Povedali, že ich minule okradol a chceli mu to vrátiť a že prachy boli falošné. Z toho som mala problém ja. A rodičia? Tí ma odmietli ako koľvek podporiť, ba dokonca aj oni ma znadali. To bol koniec, rozhodla som sa odísť. A odišla som.
Konečne som upadla do nepokojného spánku. Čakala ma dlhá cesta, na konci ktorej bolo nič. Nikdy som sa ničým netrápila a ani tentoraz ma nenapadlo, čo len plánovať čo budem robiť v Kievi. To bolo ďaleko, ešte pár hodín cesty.